Schwarzenberský a Martinický palác na Hradčanském náměstí v Praze,
sgrafitová fasáda zámku v Litomyšli,
měšťanské domy v Telči, Jindřichově Hradci a dalších městech – to byly hlavní inspirační vzory pro tvorbu
Antonína Wiehla, narozeného 26. dubna roku 1846 v
Plasích. Nedosáhl takové proslulosti jako jiní architekti éry historismu, ale ruku na srdce: řadu jeho staveb znáte, aniž byste tušili, že jejich autorem je právě on.
Z bludiště na Vyšehrad
![Slavín](/getmedia/62dd8d56-c7ff-4268-96b9-043f0710bb2e/slavin-shutterstock-94858684.jpg.aspx?width=300&height=199)
Vlastenectví a mimořádná popularita přivedly Antonína Wiehla k účasti na
Zemské jubilejní výstavě, která se
v roce 1891 konala na pražském výstavišti u Stromovky. Wiehl nejenže zpracoval urbanistický koncept celé výstavy, ale projektoval také
monumentální vstupní bránu a
řadu pavilonů včetně dvou podlouhlých budov, dodnes lemujících cestu k veletržnímu paláci; v jedné jsou
ateliéry Akademie výtvarných umění, v té protější sídlí
lapidárium Národního muzea. Podle Wiehlova projektu vznikl rovněž
pavilon Klubu českých turistů, po výstavě přenesený na
Petřín do těsné blízkosti
rozhledny; dnes v něm najdete známé
zrcadlové bludiště.
Ve stejné době vzniklo další slavné Wiehlovo dílo,
Slavín vyšehradského hřbitova s východními a severními arkádami. Není to jediné hřbitovní dílo, Wiehl se společně s
Josefem Václavem Myslbekem a dalšími sochaři podílel na řadě
hřbitovních pomníků na vyšehradském a olšanském hřbitově v Praze, a je rovněž autorem
pomníku husitského vojevůdce Jana Žižky, který objevíte na
Vysočině severně od
Přibyslavi.
Wiehlovy vítězné návrhy
![Česká spořitelna](/getmedia/98a27c40-165d-49f3-9b60-fe601dfc297f/ceska-sporitelna.jpg.aspx?width=300&height=171)
Největší úspěchy Wiehlovi však nevynesl Slavín ani bludiště, ale monumentální
stavby ve stylu české renesance. Jeho návrhy většinou u výběrových komisí vítězily mezi desítkami dalších projektů. Tak tomu bylo například u jeho
nejznámější stavby, paláce Městské spořitelny pražské, dnes České spořitelny, v Rytířské ulici na Starém Městě v Praze. První veřejná pražská stavba realizovaná pouze českými umělci a z českého materiálu vznikla v letech 1891–1894 a komise vybírala z pětadvaceti návrhů. Wiehlův projekt budovy ve stylu vlašské renesance s oslnivou sgrafitovou, malířskou a sochařskou výzdobou oslovil spořitelnu svou monumentálností i zdobností.
Nejvyšší cenu získal v letech 1908–1909 také
Wiehlův návrh na dostavbu Staroměstské radnice, který se ovšem nikdy nerealizoval. Z rekonstruovaných památek tak stojí za zmínku alespoň
přestavba Novoměstské radnice na Karlově náměstí, která měla budově vrátit původní vzhled. Wiehl tehdy spolupracoval s
Kamilem Hilbertem, jedním z
novodobých stavitelů katedrály sv. Víta na
Pražském hradě.
Sgrafita a malby na fasádách i v interiérech
![Muzeum Smetany](/getmedia/268eb460-d288-41d9-b425-7d0019e36ec3/muzeum-smetany.jpg.aspx?width=300&height=239)
Wiehl navrhoval stavby, které ctily domácí tradice. Často spolupracoval s
Josefem Fantou a
Mikolášem Alšem, kteří pro něj nenavrhovali pouze malby, ale i sgrafita. Najdete je například na
fasádách fary kostela sv. Petra v Petrské ulici, na dnešním
Muzeu Bedřicha Smetany na
Novotného lávce anebo na budově, která dodnes nese architektovo jméno – na
Wiehlově domě na rohu
Václavského náměstí a
Vodičkovy ulice, který před smrtí roku 1910 společně se značným jměním odkázal České akademii věd. Sgrafita a malby zdobí i
činžovní domy v ulici Karoliny Světlé a ve
Skořepce na
Starém Městě, ve
Zborovské ulici na Smíchově nebo
Havlíčkově ulici poblíž Masarykova nádraží; mimochodem právě v tomto domě se roku 1886 objevila úplná novinka, první osobní výtah v Praze.